Tekstityksen versionumero: 1.1 Päiväys: 10.03.2007
Suomennos: DickT, Shafty, Lii, syaani, Platypus ja Lascivious
Oikoluku: Shafty
PÄÄSY KIELLETTY
Ruusunnuppu...
Uutismarssi.
Muistokirjoitus: Xanadun isäntä
Xanadussa piti Kublai Khan lomapalatsiaan...
Legendaarinen oli Xanadu, jonka Kublai Khan määräsi itselleen lomapalatsiksi.
Nykypäivänä lähes yhtä legendaarinen on Floridan Xanadu, -
maailman suurin yksityinen lomapalatsi.
Tänne niemimaan aavikoille rakennettiin onnistuneesti yksityinen kukkula.
100 000 puuta ja 20 000 tonnia marmoria -
tarvittiin Xanadun kukkulan rakentamiseen.
Xanadun palatsin sisältö:
maalauksia, kuvia, patsaita ja muiden palatsien kiviä.
Kaikenkattava kokoelma, joka on niin suuri, -
ettei sitä voida luetteloida tai arvioida.
Tavaraa vaikka kymmenelle museolle. Kuin suuri ryöstösaalis.
Xanadun eläinkokoelma:
taivaan linnut, meren kalat sekä viidakoiden ja arojen pedot.
Kaksi kutakin lajia. Suurin yksityinen eläintarha sitten Nooan arkin.
Faaraoiden tavoin Xanadun isäntä jättää lukemattomia kiviä muistomerkikseen.
Pyramidien jälkeen Xanadu on kallein monumentti, -
jonka ihminen on itselleen rakennuttanut.
Viime viikolla Xanadussa pidettiin 1941 suurimmat ja oudoimmat hautajaiset.
Viime viikolla täällä Xanadussa palatsin isäntä saatettiin lepoon.
Hän oli yksi vuosisadan mahtavimmista miehistä.
Hän oli Amerikan oma Kublai Khan.
Hän oli Charles Foster Kane.
44 miljoonalle amerikkalaiselle lehdenostajalle Kanen nimi oli -
kiinnostavampi kuin itse lehtien uutisotsikot.
Hän oli kaikkien aikojen mahtavin sanomalehtimies.
Kaikki alkoi rähjäisestä rakennuksesta riutuvan sanomalehden toimituksesta, -
josta Kanen imperiumi kasvoi kattamaan -
yli 37 sanomalehteä, kaksi lehtiyhtymää ja -
radioverkoston. Imperiumeja toisensa jälkeen.
Ensimmäiset sekatavarakaupat, paperitehtaita, -
kiinteistöjä, tehtaita, metsiä, risteilijöitä.
Imperiumi, jonka läpi virtasi 50 vuoden ajan -
maailman kolmanneksi suurimman kultakaivoksen vauraus.
Kanen rikkauden synty on jo amerikkalainen legenda.
Huonosti menestyvä täysihoitolan pitäjä Mary Kane sai vuonna 1868 -
hylätyn ja arvottomaksi luullun kaivoksen, Colorado Loden.
57 vuotta myöhemmin, ennen kongressitutkintaa, -
Wall Streetin vanha konkari Walter P. Thatcher, -
joka oli vuosia Kanen lehtien kritiikin kohteena, -
muistelee matkaa, jonka teki nuorena.
Rouva Kane oli nimittänyt yhtiöni hänen suuren omaisuutensa hoitajaksi.
Hänen toiveensa oli, että ryhtyisin Charles Foster Kanen huoltajaksi.
Onko totta, että se poika, Charles Foster Kane, -
hyökkäsi päällenne lyötyään teitä kelkalla vatsaan?
Herra puheenjohtaja, luen lausuntoni komitealle, -
jonka jälkeen kieltäydyn vastaamasta muihin kysymyksiin.
"Herra Charles Foster Kane on mielipiteillään -
ja hyökkäyksillään amerikkalaisia perinteitä, kuten yksityisomaisuutta, -
yritteliäisyyttä ja vaurastumista vastaan, -
todistanut olevansa kommunisti."
Samassa kuussa Union Squarella.
Nimi Charles Foster Kane on uhka maan jokaiselle työläiselle.
Hän on aina ollut ja on vastakin fasisti!
Ja vielä toinen mielipide asiasta:
"Olen aina ollut ja olen vastakin vain amerikkalainen" -C.F. Kane
Useat vuodet vuosien 1895 ja 1941 välillä olivat yhtä kuin Kane.
Kane patisti maataan yhteen sotaan ja vastusti toiseen liittymistä.
Hän toi voiton ainakin yhdelle presidenttiehdokkaalle.
Hän ajoi miljoonien amerikkalaisten oikeuksia, -
mutta vihaajia oli yhtä monta.
40 vuoteen yksikään julkinen asia -
ei jäänyt vaille Kanen lehtien huomiota, -
eikä yksikään julkisuuden henkilö jäänyt vaille Kanen tukea tai tuomintaa.
Usein ensin tukea, sitten tuomintaa.
Harva yksityiselämä oli julkisempi.
Kahdesti aviossa, kahdesti eronnut.
Ensimmäinen vaimo oli presidentin veljentytär Emily Norton, -
joka jätti hänet vuonna 1916 -
ja kuoli heidän poikansa kanssa auto-onnettomuudessa 1918.
16 vuotta ensimmäisen avioliittonsa jälkeen, -
kaksi viikkoa ensimmäisen eronsa jälkeen, -
Kane nai laulaja Susan Alexanderin kaupungintalolla New Jerseyssä.
Toiselle vaimolleen, entiselle oopperalaulajalle Susan Alexanderille, -
Kane rakensi Chicagon oopperatalon, joka maksoi kolme miljoonaa dollaria.
Susan Alexander Kanelle laadittu eron hetkellä puolivalmis ja -
vieläkin keskeneräinen Xanadu, -
jonka hintaa on mahdoton arvioida.
Politiikassa aina morsiusneitona, ei morsiamena.
Vaikka Kane olikin yleisen mielipiteen muokkaaja, -
ei häntä koskaan äänestetty valtion päättäviin elimiin.
Mutta Kanen lehdet olivat vahvoja, ja kerran hän kävikin lähellä voittoa.
Vuonna 1916 sitoutumattomana kuvernööriehdokkaana -
valtion parhaat ainekset tukenaan -
Valkoinen talo näytti helpolta askeleelta hänen nousevalla poliittisella urallaan.
Mutta vain viikkoa ennen vaaleja hän koki tappion.
Häpeällisen tappion.
Tappion, joka lamaannutti uudistusaatteen USA:ssa 20 vuodeksi -
ja tuhosi lopullisesti Kanen uramahdollisuudet politiikassa.
Sitten, suuren laman ensimmäisenä vuotena -
Kanen sanomalehden toiminta lakkautetaan.
Romahdus vain neljän vuoden kuluttua.
11 Kanen lehteä fuusioitui ja vielä useampi myytiin tai lakkautettiin.
Mutta Amerikka lukee Kanen lehtiä yhä, ja Kane itse oli aina uutinen.
- Pitääkö paikkansa? - Älä usko kaikkea, mitä kuulet radiosta.
- Lue Inquireria. - Miten bisnekset sujuivat Euroopassa?
Ai, että mitenkö, herra Bones? Hyvin hankalasti.
- Onko mukava palata takaisin? - Aina, nuori mies. Olen amerikkalainen.
Ja olen aina ollutkin. Oliko muuta?
Kun itse olin toimittajana, tämä hoidettiin nopeammin.
Uskotteko, että Euroopassa puhkeaa sota?
Puhuin Englannin, Ranskan, Saksan ja Italian johtajien kanssa.
He ovat liian älykkäitä aloittaakseen sodan, -
joka voisi koitua tuhoksi koko nykysivilisaatiolle.
Usko pois. Sotaa ei tule.
Kane muutti maailmaa, mutta hänen maailmansa on historiaa nyt.
Sensaatiolehtimiehestä tuli historiaa, kun hän ei enää pystynyt luomaan sitä.
Yksin keskeneräisessä, rappeutuvassa palatsissaan, -
ilman vieraita saati valokuvaajia, -
lehtimoguli jatkoi tuhoutuvan imperiuminsa hallitsemista.
Yrittäen turhaan vaikuttaa maan kohtaloon.
Maan, joka ei enää kuunnellut häntä tai luottanut häneen.
Viime viikolla kävi Kanelle kuten kaikille muillekin, -
kuolema korjasi hänet.
Uutismarssi.
Siinä se.
Kerron, jos haluamme nähdä sen uudestaan.
- Mitä piditte, herra Rawlston? - Mitä olette mieltä, pojat?
- 70 vuoden elämä. - Siinä on paljon asiaa.
Se oli hyvä, mutta tarvitsee lisää näkökulmaa.
Näimme tuossa vain, että Charles Foster Kane on kuollut.
Tiedän sen. Se luki sanomalehdissä.
Ihmisen tekojen kertominen ei riitä, vaan on kerrottava, kuka hän oli.
Hetkinen. Mitkä olivat Kanen viimeiset sanat?
Muistatteko? Mitkä olivat hänen viimeiset sanansa Maan päällä?
- Ehkä hän kertoi kaiken itsestään kuolinvuoteellaan. - Ehkä ei.
Näimme vain mahtavan amerikkalaisen. Miten hän erosi Fordista, -
Hearstista tai Matti Meikäläisestä? Ihmisen kuolinsanat...
- Mitkä ne olivat? - Etkö lue sanomalehtiä?
Kun Kane kuoli, hän sanoi yhden sanan.
- "Ruusunnuppu." - Siinä kaikki? Kova kaveri.
- Niin, "ruusunnuppu". Vain sen. Kuka se nainen oli? - Mikä se oli?
Mies, joka olisi voinut olla presidentti, oli rakastettu, vihattu ja puhuttukin -
kuin kuka tahansa aikamme suurmies. Mutta kun hän kuolee, -
hänellä on mielessään ruusunnuppu.
- Mitä se tarkoittaa? - Kilpahevosta varmaankin.
- Sellainen, joka ei menestynyt. - Mutta mikä kilpailu?
Thompson. Pantataan tätä viikon, kaksi jos täytyy.
- Eikö heti kuoleman jälkeen olisi... - Ota selvää ruusunnupusta!
Haastattele jokaista, joka tunsi hänet.
Hänen managerinsa... Bernstein. Kanen toinen vaimokin on yhä elossa.
- Susan Alexander Kane. - Pyörittää yökerhoa Atlantic Cityssä.
Tapaa heidät kaikki. Haastattele jokaista, joka työskenteli hänelle, -
rakasti tai vihasi häntä.
Ei tietystikään tarvitse puhelinluetteloa ruveta selaamaan.
Aloitan saman tien.
Hyvä. Ruusunnuppu, elävänä tai kuolleena.
Se osoittautuu varmasti joksikin todella yksinkertaiseksi.
Neiti Alexander.
Tässä on herra Thompson, neiti Alexander.
Tuo uusi drinkki, John.
Heti paikalla. Haluatteko jotain, herra Thompson?
- Jokin drinkki, kiitos. - Kuka antoi luvan istua?
- Ajattelin, että voisimme jutella. - Ajattele uudestaan.
Miksei minua jätetä rauhaan?
Huolehdin omista asioistani, te huolehditte omistanne.
Haluaisin vain puhua, neiti Alexander. Minä...
Menkää pois.
Menkää pois!
Anteeksi. Ehkä jokin toinen kerta.
Menkää pois.
Gino.
Anna hänelle uusi drinkki. Hän ei puhu kenellekään, herra Thompson.
Selvä.
- Tuplana taas? - Niin.
Hei, saisiko New York Cityyn?
Courtland 79970. Tämä on Atlantic City 46827. Selvä.
Hän on... Hän toipuu.
Ennen kuin Kane kuoli, neiti puhui hänestä kuin kenestä tahansa.
Tässä on Thompson. Anna pomolle.
Herra Rawlston? Hän ei puhu.
Toinen vaimo. Ei ruusunnupusta eikä mistään muustakaan.
Soitan Atlantic Citystä. Huomenna menen Philadelphiaan -
Thatcherin kirjastoon katsomaan päiväkirjaa. He tietävät, että tulen.
Sitten on tapaaminen New Yorkissa Kanen managerin kanssa. Bernstein.
Sitten palaan tänne. Tapaan jokaisen elossa olevan. Kuulemiin.
- John. - Voisit olla avuksi.
Kun neiti puhui herra Kanesta, mainitsiko hän ikinä ruusunnuppua?
- Ruusunnuppua? - Kiitos, herra Thompson.
Itse asiassa päivänä, jolloin lehdet kirjoittelivat siitä, -
kysyin häneltä.
Hän ei ollut kuullutkaan siitä.
Kirjaston johtajat ovat pyytäneet muistuttamaan -
ehdoista, joilla saatte -
tutkia joitakin herra Thatcherin julkaisemattomia muistelmia.
- Muistan ne. - Niin, Jennings. Tuon hänet.
- Tarvitsen vain tunnin... - Ette missään nimessä -
saa käyttää suoria lainauksia kirjoituksista. Seuratkaa minua.
Selvä. Etsin vain...
Jennings.
Kiitos, Jennings.
Herra Thompson, teidän on lähdettävä tästä huoneesta tasan kello 16:30.
Ymmärsimme, että tutkitte vain herra Kanea koskevia lukuja.
Vain niistä olen kiinnostunut. Kiitos.
Sivut 83-142.
Tapasin ensimmäistä kertaa -
herra Kanen vuonna 1871.
Tulkaa, pojat!
Ole varovainen, Charles. Pane kaulahuivisi kaulasi.
Rouva Kane, meidän on kerrottava hänelle nyt.
Kyllä. Allekirjoitan ne paperit nyt, herra Thatcher.
Tunnutte unohtavan, että olen pojan isä.
Asia hoituu täsmälleen niin kuin olen herra Thatcherille kertonut.
Coloradossa ei ole mitään vikaa. En ymmärrä, miksemme voi kasvattaa -
omaa poikaamme vain, koska saamme rahaa.
Jos haluan, voisin mennä oikeuteen. Isällä on oikeus.
Mies, joka ei maksa laskujaan ja jättää jälkeensä arvottomia omistuksia...
Se omaisuus on minun siinä missä kenen tahansa, -
kun sillä on nyt arvoa. Jos Fred Graves olisi tiennyt -
tästä, hän olisi pannut todistukset meidän molempien nimiimme.
- Mutta ne pantiin rouva Kanen nimiin. - Hän oli velkaa meille molemmille.
- "Pankin päätös kaikissa asioissa..." - En suostu antamaan poikaani pankille.
- Lopeta tuo jankuttaminen. - "Pankilla on lopullinen päätösvalta -
koskien hänen koulutustaan, asuinpaikkaansa ja muita asioita."
- Ajatus pankista holhoajana... - Lopeta jankuttaminen, Jim.
"Otamme haltuumme Colorado Loden täyden hallinnan -
jonka ainut omistaja olette, rouva Kane."
- Mihin allekirjoitan, herra Thatcher? - Tuohon.
Mary, pyydän viimeistä kertaa.
- En ole ollut huono isä... - 50 000 dollarin vuosimaksu -
maksetaan teille ja herra Kanelle niin kauan kuin molemmat elätte, -
ja toisen kuoleman jälkeen henkiin jääneelle.
- Toivottavasti näin on parasta. - Kyllä on.
Menee ymmärrykseni yläpuolelle, miksen voi kasvattaa poikaani.
Jatkakaa, herra Thatcher.
Kaikki muu, loppupääoma ja tienatut rahat -
ohjataan pankin toimesta pojallenne, Charles Foster Kanelle, -
kun hän täyttää 25 vuotta, jolloin hän perii kaiken omaisuuden.
Charles!
Jatkakaa, herra Thatcher.
Kello on melkein viisi. Tulisiko minun tavata poika?
Olen pakannut hänen laukkunsa.
Se on ollut pakattuna jo viikon.
Opettaja tapaa meidät Chicagossa. Olisin tuonut hänet mukanani, mutta...
- Katso, äiti. - Tulehan sisälle.
Melkoinen lumiukko. Teitkö sen ihan itse?
Voisin panna sille hampaita ja viikset.
Tässä on herra Thatcher, Charles.
- Hei. - Mitä kuuluu, Charles?
- Hän on idästä. - Isä.
- Charles. - Niin, äiti?
Herra Thatcher vie sinut matkalle tänään.
- Lähdette numerolla 10. - Siinä junassa on ne kaikki valot.
- Tuletko sinäkin, äiti? - Äitisi ei tule heti, mutta hän...
- Minne olen oikein menossa? - Näet Chicagoa, New Yorkia -
- ja ehkä Washingtoniakin. Eikö vain? - Aivan varmasti.
Olisinpa minäkin pikkupoika lähdössä sellaiselle matkalle.
- Miksette tule mukaamme, äiti? - Meidän on pysyttävä täällä, Charles.
Asut herra Thatcherin kanssa tästä lähtien, Charlie.
Sinusta tulee rikas. Äitisi mukaan...
Minä ja äitisi päätimme, ettei tämä ole oikea kasvuympäristö sinulle.
Sinusta tulee varmasti Amerikan rikkain mies...
- Et ole yksinäinen. - Et tietystikään. Me pidämme hauskaa yhdessä.
Kätelläänpä. En kai minä noin pelottava ole?
Mitä sanot? Kätellään. Charles, satutit minua melkein.
Kelkat eivät ole tarkoitettu lyömiseen, vaan kelkkailuun.
- Äiti! - Sinun on mentävä. Jim!
Olen pahoillani, herra Thatcher. Poika kaipaa kunnon selkäsaunaa.
- Niinkö luulet? - Niin.
Siksi hänet kasvatetaan käsiesi ulottumattomissa.
No, Charles, -
- hyvää joulua. - Hyvää joulua.
Ja onnellista uutta vuotta.
Muistuttaisin taas, että lähestyvä 25. syntymäpäiväsi -
tarkoittaa täydellistä itsenäistymistäsi -
Thatcher & Companysta. Saat myös täyden vastuun -
maailman kuudenneksi suurimmasta yksityisomaisuudesta. Saitteko?
"Maailman kuudenneksi suurimmasta yksityisomaisuudesta"
Charles, en usko, että täysin ymmärrät saamasi aseman tärkeyttä.
Sen tähden laadin sinulle indeksoidun listan omaisuudestasi.
- "Rakas herra Thatcher." - Se on herra Kanelta.
"Anteeksi, mutta en ole kiinnostunut kultakaivoksista, öljylähteistä, -
- merenkulusta tai kiinteistöistä." - Ei kiinnostunut?
"Yksi asia listassanne kiinnostaa minua: New York Inquirer.
Pieni sanomalehti, jonka saimme haltuumme ulosmittauksessa.
Älkää myykö sitä. Rupean sen johtajaksi.
On varmasti hauskaa pyörittää sanomalehteä."
"On varmasti hauskaa pyörittää sanomalehteä."
"Säätiö paljastettu." "Säätiö riistää kansaa."
"Inquirer murskaa säätiön."
"Vuokraisännät kieltäytyvät lopettamasta slummeja."
"Inquirer voittaa slummitaistelun."
"Wall Street tukee kuparihuijausta."
"Kuparivarkaat syytettyinä." "Kaljuunoita pois Jerseyn rannikolta."
Tuoko on ajatuksesi sanomalehden pyörittämisestä?
En osaa pyörittää sanomalehteä. Yritän kaikkea mahdollista.
Tiedät vallan hyvin, ettet voi todistaa tämän -
- Armadan jättäneen Jerseyn rannikkoa. - Herra Bernstein. Voitko todistaa sen?
Herra Bernstein, tässä on herra Thatcher.
Herra Leland. Herra Thatcher, entinen holhoajani.
Emme salaile lukijoiltamme mitään. Thatcher on ahkerimpia lukijoitamme.
Hän on tiennyt lehden puutteet siitä lähtien, kun otin ohjakset. Lukekaa.
"Kuuban tytöt ovat ihania. Voisin lähettää proosarunoja -
maisemista, mutta en halua tuhlata rahojanne.
Kuubassa ei ole sotaa." Nimimerkki "Wheeler." Vastataanko?
Kyllä. Arvoisa Wheeler, tehkää ne runot, niin minä teen sodan.
- Hienoa, herra Kane. - Minäkin pidän. Lähettäkää se.
Tulin tapaamaan sinua tämän kampanjasi tiimoilta.
Inquirerin kampanja Public Transit -yhtiötä vastaan.
- Mitä voisimme käyttää heitä vastaan? - Yhäkö olet opiskelijanulikka?
Minut erotettiin yliopistosta. Monistakin, muistatko? Minä muistan.
Muistutan sinua asiasta, jonka olet unohtanut.
Olet yksi Public Transitin suurimmista yksityisistä osakkeenomistajista.
Ongelma on siinä, ettet tajua puhuvasi kahdelle ihmiselle.
Charles Foster Kanelle, joka omistaa 82 364 osaketta -
Public Transitista. Kuten näet, minulla on käsitys omaisuudestani.
Olen kanssasi samaa mieltä. Charles Foster Kane on hulttio.
Hänen sanomalehtensä tulisi sulkea ja häntä tulisi boikotoida.
Jos pystytätte boikottikomitean, lahjoitan sille tuhat dollaria.
Toisaalta olen myös Inquirerin kustantaja.
Kerron sinulle pienen salaisuuden. Nautin siitä, -
etteivät rehelliset työläiset joudu ryöstetyksi -
rahahullujen piraattien toimesta vain koska -
kukaan ei huolehdi heidän eduistaan.
Kerronpa toisenkin salaisuuden, herra Thatcher.
Olen oikea ihminen auttamaan heitä. Minulla on rahaa ja vaurautta.
Jos en huolehdi vähäosaisten eduista, ehkä joku toinen huolehtii.
Ehkä joku, jolla ei ole rahaa ja vaurautta. Se olisi ikävää.
- Näin tilinpäätöksesi tänään. - Niinkö?
Kerrohan, mitä järkeä on pitää tätä hyväntekeväisyyslehteä?
Inquirer tekee tappiota miljoonan vuodessa.
Totta. Hävisin miljoonan viime vuonna, ja niin ehkä käy tänäkin vuonna.
Ja luultavasti myös ensi vuonna.
Sillä tahdilla lehti pitäisi lakkauttaa -
60 vuoden kuluttua.
Talvella vuonna 1929...
"Täten allekirjoittanut Charles Foster Kane -
luopuu mainituista lehdistä ja lehtiyhtymistä -
sekä kaikesta lehtiin, painoon ja julkaisuun liittyvästä omaisuudesta..."
- Olemme siis vararikossa. - Rahattomia.
Olen lukenut sen, herra Thatcher. Anna minun allekirjoittaa, niin pääsen kotiin.
Olet liian vanha kutsumaan minua herra Thatcheriksi, Charles.
Olet liian vanha kutsuttavaksi millään muullakaan nimellä.
Olit aina liian vanha.
"Täten Thatcher & Company myöntyy -
- maksamaan Charles Foster Kanelle..." - Määrärahani.
"Sinulla on vielä paljon valtaa lehtiisi..."
Ja me kuuntelemme neuvojasi.
Lama on väliaikaista.
On vielä mahdollista, että kuolet rikkaampana kuin minä.
Varmaa on se, että kuolen rikkaampana kuin syntyessäni.
Tienasimme aina enemmän kuin hävisimme.
Mutta toimintatapanne... Charles, -
et ikinä sijoittanut rahojasi, vaan käytit rahaa vain...
Tavaran ostamiseen.
Äitini olisi pitänyt valita vähemmän luotettava pankkiiri.
En koskaan pitänyt siitä hopealusikasta.
Kuulkaahan, herra Bernstein, -
jos en olisi ollut niin rikas, olisin voinut olla suuri mies.
Etkö sitten ole?
Olosuhteisiin nähden pärjäsin mielestäni hyvin.
Mitä sitten olisit halunnut olla?
Kaikkea sitä, mitä vihaat.
Suokaa anteeksi, mitä sanoittekaan?
- Kello on 16:30, eikö totta, Jennings? - Kyllä, rouva.
Teille on suotu harvinainen etuoikeus, nuori mies.
- Löysittekö etsimänne? - En.
- Oletteko te ruusunnuppu? - Anteeksi?
Ruusunnuppu. Ja tehän olette Jennings?
Näkemiin kaikille. Kiitos, että sain käyttää salia.
Minäkö kiireinen? Olen johtokunnan puheenjohtaja. Minulla aikaa riittää.
- Mitä haluatte tietää? - Jos voisitte kertoa, -
- mitä hän tarkoitti viimeisillä sanoillaan. - Ruusunnuppu, vai?
Ehkä joku tyttö? Alkuaikoina niitä riittikin.
On hyvin epätodennäköistä, että herra Kane sanoisi kuolinvuoteellaan -
- ohimennen tapaamansa tytön nimen. - Olette vielä nuori, herra Thompson.
Ihminen muistaa paljon asioita, joita ei uskoisi tämän muistavan.
Minäkin esimerkiksi.
Olin kerran menossa lautalla Jerseyhyn vuonna 1896, -
ja kun olimme lähdössä, toinen lautta saapui rantaan.
Lautassa oli eräs tyttö valkoisessa leningissä odottamassa pääsyä rantaan.
Hänellä oli mukanaan valkoinen päivänvarjo.
Näin hänet vain yhden sekunnin ajan.
Hän ei nähnyt minua lainkaan, mutta siitä päivästä lähtien -
se tyttö on pysynyt mielessäni.
- Keitä muita olet tavannut? - Kävin Atlantic Cityssä.
Susie? Kiitos.
Soitin hänelle Kanen kuoleman jälkeisenä päivänä.
Ajattelin, että jonkun se oli tehtävä.
- Hän ei voinut edes tulla puhelimeen. - Tapaan hänet uudestaan piakkoin.
Siitä ruusunnupusta, herra Bernstein.
Muistatteko mitään siihen liittyvää? Olittehan alusta asti hänen kanssaan.
Jo ennen alkua, nuori mies. Ja nyt lopun jälkeenkin.
Oletteko tavannut muita Susien lisäksi?
En, mutta olen lukenut Walter Thatcherin päiväkirjaa.
- Se mies oli suurin tapaamani hölmö. - Tienasihan hän rutkasti rahaa.
Se ei ole temppu eikä mikään, jos haluaa vain -
tienata rahaa.
Ajatelkaa herra Kanea. Ei hän rahaa halunnut.
Thatcher ei ymmärtänyt häntä, enkä aina minäkään.
Teidän pitäisi tavata herra Leland.
- Kanen lähin ystävä ja koulukaveri. - Harvardissa, eikö niin?
Harvardissa, Yalessa, Princetonissa, Cornellissa, Sveitsissä.
Hänet erotettiin monista yliopistoista.
Leland oli pennitön. Perheessä oli mukamas rikas isä, -
ja eräänä päivänä hän tappoi itsensä ja selvisi, että hänellä oli vain velkoja.
Hän oli minun ja Kanen kanssa päivänä, kun Kane otti Inquirerin johtoonsa.
Katso tarkasti, Jedediah. Eräänä päivänä se näyttää täysin erilaiselta.
Ei tässä paikassa voi yöpyä, tämä on lehtitalo.
Maksan sinulle kyydistä, en mielipiteistäsi.
- Jedediah. - Teidän jälkeenne, herra Kane.
Anteeksi, mutta...
Tervetuloa, herra Kane.
Tervetuloa Inquireriin, herra Kane. Olen Herbert Carter, päätoimittaja.
- Kiitos. Hän on herra Leland. - Hauska tutustua, herra Leland.
Teatterikriitikkomme, otaksuisin. Toivottavasti en erehdy.
- Olenhan oikeassa? - Olet.
- Seisovatko he minun takiani? - Teidänkö? Kyllä, herra Kane.
- Hauska tutustua. - Ajattelin, että se olisi hieno ele.
- Pyydä heitä istuutumaan, pyydän. - Uusi kustantajamme.
- Voitte jatkaa töitänne. - Kiitos.
- En tiennyt suunnitelmianne... - En tiedä itsekään.
Itse asiassa minulla ei ole suunnitelmia. Paitsi julkaista sanomalehteä.
- Herra Bernstein? - Kyllä, herra Kane.
Herra Carter, tässä on herra Bernstein. Bernstein on toimitusjohtajani.
Hauska tutustua, herra Carter.
- Herra Carter... - Hauska tutustua.
- Kyllä, herra Bernstein. - Onko tämä toimistonne, Herra Carter?
Minun yksityinen turvapaikkani on käytössänne, mutta en ymmärrä...
Aion asua toimistossanne niin kauan kuin on tarve.
- Täälläkö? Mitä? - Juuri niin.
- Suokaa anteeksi. - Mutta olemme aamulehti, herra Kane...
Olemme käytännössä suljettuna 12 tuntia vuorokaudessa.
- Se asia muuttuukin täällä. Uutisia tulee 24 tuntia vuorokaudessa. - 24?
- Juuri niin, herra Carter. - Anteeksi.
Se on mahdotonta!
Piirsin sen pilakuvan. Ei minusta ole pilapiirtäjäksi.
Ei todellakaan. Olet teatterikriitikko, Leland.
- Syötkö vieläkin? - Olen vielä nälkäinen.
Katsokaa, herra Carter. Chroniclen etusivulla on juttu -
kadonneesta brooklyniläisestä rouva Silverstonesta.
Hänet on luultavasti murhattu. Miksei Inquirerissa mainita tästä?
Koska lehtemme on sanomalehti, eikä -
- Minä suorastaan kuolen nälkään! - mikään skandaalilehti.
Chroniclessa on aiheesta kolmen palstan juttu.
- Miksei Inquirerissa ole? - Se ei ollut tarpeeksi iso uutinen.
Jos otsikko on tarpeeksi suuri, se tekee uutisestakin suuren.
- Silverstonen murhaaja... - Mistään murhasta ei ole todisteita.
Hän on kateissa. Naapurit epäilevät jotakin.
Tehtävämme ei ole luoda juoruja kotiäideille.
Jos olisimme kiinnostuneet sellaisesta, lehti pursuaisi juttuja kaksinverroin.
Tästä lähtien olemme kiinnostuneet juuri sellaisesta.
Lähettäkää paras reportterinne tapaamaan herra Silverstonea -
ja käskekää sanoa, että jos hän ei kerro, missä hänen vaimonsa on, -
Inquirer käskee pidättää hänet.
- Tekeytyköön reportteri... - Päätoimiston etsiväksi.
Jos Silverstone alkaa epäillä ja pyytää nähdä virkamerkin, -
käskekää reportterin suuttua ja kutsua Silverstonea anarkistiksi.
Kovalla äänellä, jotta naapurit kuulevat. Lähtisimmekö päivälliselle, Jedediah?
En ymmärrä, miksi kunniallinen sanomalehti...
- Kiitos paljon, herra Carter. Näkemiin. - Näkemiin.
Lukekaa Chroniclesta juttu kadonneesta brooklyniläisestä rouvasta!
Lehti on pian kaduilla, Charlie. Vielä 10 minuuttia.
Kolme tuntia ja 50 minuuttia myöhässä, mutta me onnistuimme. - Väsyttääkö?
- Rankka päivä. - Tuhlattu päivä.
Tuhlattu? Teitte lehden uusiksi vain neljä kertaa!
Muutin vain etusivua. Se ei riitä.
Lehteen täytyy saada muutakin kuin kuvia ja kirjoitusta.
Inquirer on tehtävä yhtä tärkeäksi New Yorkille kuin tuon lampun kaasu.
- Mitä aiot tehdä, Charlie? - Periaatejulistuksen. Älä hymyile.
Se on jo kirjoitettu tänne.
- Älkää tehkö lupauksia, joita ei pidetä. - Näistä pidetään kiinni.
"Minä tarjoan kaupungin asukkaille lehden, -
joka kertoo kaikki uutiset rehellisesti."
- "Minä tarjoan myös..." - Jo toinen sanalla "minä" alkava lause.
Ihmiset saavat tietää kuka on vastuussa ja saavat totuuden Inquirerista -
nopeasti, helposti ja viihdyttävästi. Eivätkä mitkään ulkopuoliset intressit -
pääse sekaantumaan siihen totuuteen.
"Minä tarjoan kansalle lehden, joka taistelee heidän -
kansalais- ja ihmis- oikeuksiensa puolesta."
Allekirjoittanut: Charles Foster Kane.
- Saisinko sen, Charlie? - Aion julkaista sen. Solly!
- Niin, herra Kane? - Haluan tämän jutun etusivulle.
- Tämän aamun lehteenkö? - Juuri niin, Solly, saat tehdä lehden taas uusiksi.
- Menehän alas kertomaan heille. - Selvä se.
Haluaisin sen takaisin, kun olette valmiit.
Haluaisin säilyttää sen.
Siitä saattanee vielä tulla hyvin merkittävä paperi. Dokumentti.
- Toki. - Vähän kuin itsenäisyysjulistus tai perustuslaki.
Tai ensimmäinen koulutodistukseni.
Tiedän, että olette väsyneitä, mutta tämä pyhiinvaellus on hyödyksi.
- Chronicle on hyvä lehti. - Heillä on hyvä idea. Huomaa levikki.
495 000. Mutta katsokaa Chroniclen henkilöstöä!
- Tuolla porukalla suuri levikki ei ole mikään ihme. - Olette oikeassa.
Tiedättekö, kuinka kauan heiltä meni saada tuo porukka kasaan?
- 20 vuotta. - 20 vuotta?
Kuusi vuotta sitten näin kuvan maailman parhaimmista lehtimiehistä.
Tuntui kuin lapsena makeiskaupan edessä.
Nyt kuusi vuotta myöhemmin ne makeiset ovat minun.
Hyvät herrat, tervetuloa Inquireriin!
Lähettäkää Chronicleen oma kappale tuosta kuvasta.
Ilostunette tiedosta, että levikkimme oli aamulla New Yorkin suurin, 684 000.
- 684 132! - Aivan.
Suonette anteeksi minulle töykeyteni, mutta lähden lomalle ensi viikoksi.
Olen luvannut lääkärilleni toteuttaa loman, kun pystyn.
Nyt tajuan, etten pystykään.
Kun nyt kerran lupailette.
Euroopassa on vielä monta taulua ja patsasta, joita ette ole ostanut.
Ette voi moittia minua, herra Bernstein. Patsaita on tehty 2 000 vuotta, -
ja olen ostanut niitä vain viiden vuoden ajan.
- Luvatkaa minulle, herra Kane. - Lupaan, herra Bernstein.
- Kiitos. - Herra Bernstein?
Ettehän odota minun pitävän näitä lupauksia?
Ja nyt, hyvä herrasväki!
Saisinko huomionne, kiitos!
Aiommeko julistaa sodan Espanjalle?
Sieltä he tulevat. Ammu minut ollessani vielä iloinen.
Sanoin, aiommeko julistaa Espanjalle sodan, vai emme?
- Inquirer on tehnyt sen jo. - Senkin puikulapäinen, ylipukeutunut anarkisti.
- En minä ole ylipukeutunut. - Oletpas. Katsokaa hänen solmiotaan.
Kuullaanpa laulu Charliesta.
- Onko Charliesta laulu? - Onko teistä laulu, herra Kane?
Jos ostat pussin pähkinöitä tässä kaupungissa, sinusta tehdään laulu.
Olen nähnyt tuon kaverin ennenkin. Hän on hyvä.
Iltaa, herra Kane. On tämä mies, tämä tietty mies.
Ja köyhille hän kaikkensa tekee.
Kuka hän on? Tämä poika suosion.
Hänen tekonsa vetävät magneettien lailla.
Kuka savuista nauttii? Ja vitsejä kertoo?
Kuka ei lannistuisi, jos ois varaton?
Rikkaana ja maineikkaana hän silti sama on.
Vitosesta vetoa, että tiedät nimen sen.
Mikä on hänen nimensä? Se on Charlie Kane, se on herra Kane!
Hän ei pidä herrasta, vaan Charliesta vain.
- Eivätkö olekin hienot juhlat? - Ovat.
- Mikä hätänä? - Kenen mukaan neiti on kunnon beibi?
Ja kun hän tapaa sellaisen tapahtuu, mitä hän haluaa.
Kuka ostaa ruoat? Kuka ostaa juomat?
Kuka uskoo, että massi toimii kuten hän sanoo?
Onko se Joe? Ei, ei, ei.
Bernstein, nämä miehet, jotka siirtyivät Chroniclelta Inquirerille...
Voi hyvänen aika.
- Anna minulle se. - Mikä? Vaaleahiuksinen?
- Ruskeahiuksinen. - Missä opit tuon, Charlie?
Eivätkö nämä Chroniclen miehet olleet yhtä uskollisia Chroniclen linjalle -
- kuin he ovat nyt meidän linjallemme? - Toki, he ovat kuin ketkä tahansa muut.
He tekevät työnsä. He vain sattuvat olemaan alan parhaat miehet.
Edustammeko samoja arvoja kuin Chronicle?
Ehdottomasti emme.
Herra Kane muuttaa heidät haluamanlaisikseen viikossa.
Ainahan on mahdollista, että he muuttavat herra Kanen.
Hänen huomaamatta sitä.
Herra Leland, minulla on sähke herra Kanelta!
- Tässä on sähke herra Kanelta. - Mitä?
- Pariisista, Ranskasta. - Mitä?
- Pariisista, Ranskasta. - Tulkaa sisään.
Onneksi hän lupasi olla lähettämättä enempää patsaita.
Hän haluaa ostaa maailman suurimman timantin.
Miksette mennyt Eurooppaan hänen kanssaan? Hän halusi teidät mukaansa.
Halusin Charlien pitävän hauskaa. Minun kanssani...
Bernstein, olenko tärkeilevä?
Olenko teeskentelijä? Olenko vanhanaikainen?
Olette.
Jos luulitte vastaukseni poikkeavan herra Kanen omasta, olette väärässä.
"Maailman suurin timantti." En tiennyt Charlien keräilevän timantteja.
Ei hän keräilekään. Hän haluaa jonkun, joka keräilee timantteja.
Hän ei keräile vain patsaita.
"Tervetuloa kotiin, herra Kane. Toivottavat 467 Inquirerin työntekijää."
Hän tulee!
Tervetuloa, herra Kane!
- Tiedän, että minulla on viikset. - Ne näyttävät hirveältä.
Onko paikalla seurapiiritoimittajaa?
- Täällä, herra Kane. - Neiti Townsend on seurapiiritoimittaja.
Neiti Townsend, saanko esitellä, herra Charles Foster Kane.
Olen ollut kauan poissa. En tiedä, miten teillä on tapana menetellä.
Minulla on eräs seurapiiri-ilmoitus.
Toivoisin, että käsittelette tämän kuin minkä tahansa muun -
- seurapiiri-ilmoituksen. - Herra Kane.
Herra Kane, kaikkien Inquirerin työntekijöiden puolesta...
Herra Bernstein, kiitoksia paljon, kaikki.
Olen pahoillani, en voi ottaa sitä vastaan nyt.
- Näkemiin. - Olipa hänellä kiire.
- Tulkaa katsomaan! - Mennään ikkunalle.
- Herra Leland! Herra Bernstein! - Niin?
Tämä ilmoitus: "Herra ja rouva Thomas Monroe Norton -"
"ilmoittavat tyttärensä Emily Monroe Nortonin -"
"ja herra Charles Foster Kanen kihlautuneen."
Tulkaa.
Emily Monroe Norton, hän on Yhdysvaltain presidentin sisarentytär.
Presidentin sisarentytär? Pian hän on presidentin vaimo.
Minun ei tarvitse kertoa, miten loppujen lopuksi kävi.
- Emily Norton ei ollut ruusunnuppu. - Se ei tainnut päättyä hyvin?
Se päättyi.
Sitten oli Susie. Se päättyi myös.
Herra Thompson, -
tämä ruusunnuppu, jota yritätte selvittää.
Niin?
Ehkä se oli jotakin, jonka hän menetti.
Herra Kane oli mies, joka menetti lähes kaiken, mitä hänellä oli.
Teidän pitäisi tavata Jed Leland.
Hän ja herra Kane eivät välttämättä olleet samaa mieltä kaikesta.
Esimerkiksi Espanjalais- amerikkalaisesta sodasta.
Ehkä herra Leland oli oikeassa. Se oli herra Kanen sota.
Meillä ei ollut mitään taistelemisen arvoista.
Uskotteko, että ilman herra Kanen sotaa, meillä olisi Panaman kanavaa?
Tietäisinpä, missä herra Leland on.
Nykyisin minulle ei kerrota tällaisia asioita.
Ehkä hän on kuollut.
Jos nyt haluatte tietää, hän on Huntingtonin sairaalassa.
- Ei kai vain. Minulla oli... - Hän on muuten kunnossa, mutta...
Ikä painaa.
Se on ainoa tauti, josta ei odota parantuvansa.
Muistan kaiken, nuori mies. Se on kiroukseni.
Muisti on ihmiskunnan suurimpia kirouksia.
Olin hänen vanhin ystävänsä ja mielestäni hän käyttäytyi kuin sika.
Charlie ei välttämättä ollut kylmäsydäminen.
Hän vain käyttäytyi häikäilemättömästi.
Ehkä en ollut hänen ystävänsä. Mutta siinä tapauksessa hänellä ei ollut niitä.
Ehkä olin vain apulainen.
- Olitte kertomassa ruusunnupusta. - Ei teillä olisi laadukasta sikaria?
Eräs nuori lääkäri on siinä luulossa, että lopetan sauhuttelun.
- Olen pahoillani, ei ole. - Vaihdoin puheenaihetta huomaamatta.
Onpa minusta tullut pahatapainen vanhuuttani.
Olette toimittaja ja haluatte tietää, mitä mieltä olen Charlie Kanesta.
Luulen, että hän näki itsensä jollakin tavalla mahtavana, -
antamatta kuitenkaan sen näkyä päällepäin.
Hän ei juurikaan paljastanut mitään itsestään.
Antoi vain raapaista pintaa.
Hän oli kova ajattelemaan. En usko, että kenelläkään muulla -
oli niin paljon mielipiteitä.
Hän ei uskonut muuhun kuin itseensä. Hän luotti koko elämänsä vain itseensä.
Se oli tilanne hänen kuollessaan. Uskoisin sen olleen epämiellyttävää.
Harvalla meistä on lähtiessämme mitään vakaumuksia kuolemasta, -
mutta tiedämme, mitä olemme jättämässä ja uskomme johonkin.
Oletteko aivan varma, ettei teillä ole sikaria?
Valitan, herra Leland.
- Mitä tiedätte ruusunnupusta? - Ruusunnupusta?
Niin, hänen viimeiset sanansa.
Luin siitä Inquirerista.
En ikinä uskonut, mitä Inquirerissa kirjoitettiin. Oliko muuta?
Voin kertoa teille Emilystä. Kävin tanssikoulua hänen kanssaan.
Olin todella sulava tanssija.
- Puhuimme Kanen ensimmäisestä vaimosta... - Millainen hän oli?
Kuten kaikki tanssikoulun tytöt. Todella mukava.
Parin ensimmäisen kuukauden jälkeen hän ja Charlie -
eivät juuri nähneet toisiaan kuin aamiaisella.
Se oli kuin mikä tahansa avioliitto.
- Olet kaunis. - En voi olla. - Kyllä olet. Olet todella kaunis.
En ole ennen ollut niin monissa juhlissa yhden yön aikana.
- En ole ikinä valvonut näin myöhään. - Se on tottumuskysymys.
- Mitähän palvelijatkin ajattelevat? - Että meillä oli hauskaa, eikö ollutkin?
Onko sinun mentävä heti töihin?
Ei kannata naida sanomalehtimiestä. He ovat pahempia kuin merimiehet.
- Jumaloin sinua. - Charles, lehtimiestenkin on nukuttava.
Pyydän herra Bernsteiniä peruuttamaan tapaamiseni keskipäivään saakka.
- Paljonko kello on? - En tiedä, mutta on jo myöhä.
Ei vaan aikainen.
Tiedätkö, kauanko odotutit minua viime yönä, -
kun sanoit viipyväsi toimituksessa kymmenen minuuttia?
Mitä teet siellä keskellä yötä?
Kultaseni, ainoa kilpailijasi on Inquirer.
Joskus tuntuu, että lihaa ja verta oleva kilpailija olisi parempi.
En minä niin paljon töissä ole.
Kyse ei ole vain ajasta, vaan siitä, mitä julkaiset. Haukut presidenttiä.
- Tarkoitatko John-setää? - En, vaan Yhdysvaltain presidenttiä.
Eli John-setää, sitä hyväntahtoista typerystä, -
joka antaa huijareiden johtaa hallitustaan.
- Se koko öljyskandaali... - Charles, hän on presidentti, et sinä.
Se virhe korjataan vielä.
Herra Bernstein lähetti Juniorille oikein mauttomuuden perikuvan eilen.
En voi laittaa sitä lastenhuoneeseen.
Herra Bernstein käy lastenhuoneessa silloin tällöin.
- Onko hänen pakko? - On.
- Charles, ihmiset ajattelevat... - Mitä käsken heidän ajatella!
- Eikö Kane rakastanut häntä koskaan? - Hän meni naimisiin rakkaudesta.
Rakkaus. Sen takia hän kaiken tekikin.
Sen takia hän ryhtyi poliitikoksikin. Ilmeisesti me emme riittäneet.
Hän halusi kaikkien äänestäjienkin rakastavan häntä.
Hän halusi elämältä vain rakkautta.
Se on Charlien tarina. Kuinka hän menetti rakkauden.
Hänellä itsellään ei ollut sitä annettavanaan.
Tietysti hän rakasti Charlie Kanea, paljonkin.
Ja luulen, että hän rakasti äitiäänkin.
- Entä hänen toinen vaimonsa? - Susan Alexander?
Tiedättekö, miksi Charlie kutsui häntä?
Päivä heidän tapaamisensa jälkeen Charlie kertoi hänestä minulle.
Hän sanoi Alexandran olevan läpileikkaus Amerikan väestöstä.
Hän ei voinut sille mitään. Alexandra mahtoi olla erityinen.
Charlien mukaan ensimmäisenä yönä -
Alexandralla oli hammassärkyjä.